(untitled) (PHYSICAL CULTURE AND SPORT: SCIENTIFIC PERSPECTIVE, 2025)
Сколіоз є одним із найбільш поширених захворювань опорно-рухового апарату серед підлітків, який характеризується прогресуючим викривленням хребта у фронтальній площині, порушенням біомеханіки тіла та функцій внутрішніх органів. Фізична терапія є основним напрямом консервативного лікування сколіозу, який спрямований на корекцію викривлення хребта, зміцнення м’язового корсета та запобігання прогресуванню деформацій. Мета дослідження: визначення ефективності мануальної терапії у фізичній терапії підлітків зі сколіозом. Методи дослідження. В роботі були застосовані методи теоретичного рівня дослідження: аналіз, порівняння, індукція, дедукція, медико-біологічні, соціологічні, педагогічні, методи математичної статистики. Результати роботи. Елементи мануальної терапії, зокрема мобілізаційні та м’які техніки, набувають все більшого значення в сучасній фізичній терапії як методи, що дозволяють впливати не лише на хребет, а й на пов’язані з ним м’язово-фасціальні структури. Вони сприяють покращенню рухливості хребта, зменшенню м’язового напруження, відновленню балансу в м’язово-зв’язковому апараті та покращенню постурального контролю. Застосування мануальної терапії у комплексі з традиційними методами фізичної терапії має потенціал для покращення ефективності лікування підлітків зі сколіозом. Мануальна терапія є ефективним компонентом консервативного лікування підліткового ідіопатичного сколіозу, що доповнює стандартні методи фізичної терапії. Вона спрямована на зменшення м’язового спазму, покращення рухливості хребта та відновлення біомеханічного балансу хребетно-рухового сегмента. Отримані дані демонструють, що запропонована програма фізичної терапії сприяла покращенню амплітуди руху хребта, особливо у розгинанні, а також зменшенню ступеня сколіотичного викривлення. Зменшення кута сколіозу підтверджує ефективність комплексного підходу, що включав корекційні вправи, дихальні техніки та стабілізаційні методи. Висновки. Результативність мануальної терапії залежить від індивідуальних особливостей пацієнта, таких як вік, ступінь викривлення, зрілість скелета та функціональний стан хребта. Це вимагає персоналізованого підходу до планування терапевтичних втручань.