САМОПРИЙНЯТТЯ СЛІПИХ ДІТЕЙ ТА РУХОВА ТЕРАПІЯ - КОВАЛЬСЬКИЙ, Damian; СКАЛЬСЬКИЙ, Dariusz W.; ЦИГАНОВСЬКА, Nataliia; ПАВЛЮК, Yevgen (PHYSICAL CULTURE AND SPORT: SCIENTIFIC PERSPECTIVE, 2023)
Інвалідність – це постійне зіткнення з проблемами в нашому повсякденному життєдіяльності: проблемами в сім’ї, в школі, на роботі, в офісі, на вулиці. Це постійна боротьба з життям і бар’єрами, які воно нам готує. Труднощі виникають не лише через людські слабкості чи вади, а в першу чергу через соціальні стосунки, самосприйняття та ставлення, що характеризується страхом перед невідомим. Бар'єр - це не тільки архітектурні перешкоди, що зустрічаються на шляху, але й несправедливе, об'єктивує ставлення інших людей. Дієздатні люди не знають, як допомогти, як реагувати, щоб не образити, уникають контактів або обмежуються лише відгуком на заклик потребуючого. Хоча іноді цей заклик не знаходить адресата. Люди бояться «інакшості». Але ми повинні розуміти, що сліпа чи сліпоглухоніма дитина – це нормальна дитина. Проблема серед людей полягає у відсутності прийняття, рівності та поваги до людей з обмеженими можливостями, в даному випадку до людей з вадами зору. Надзвичайно важливо, щоб люди з обмеженими можливостями не відчували себе відкинутими чи відсунутими на другий план у повсякденному житті та повсякденних обов’язках. Важливо, щоб люди з інвалідністю мали однакові права, привілеї та можливості брати участь у соціальному та професійному житті, а також щоб до них ставилися нарівні з людьми без інвалідності.